"SOK GONDOM-BAJOM VAN, HÁT VIDÁM MESÉKET ÍROK" - L. M. ALCOTT
Elnézést, a Weekly Volcano szerkesztőségében
Mr. Dashwoodot keresem.
Egy barátnőm megkért, hogy hozzam el egy novelláját.
Ő írta... Szívesen ír továbbiakat is, ha ez megfelel.
- Nem kezdő, igaz? - Nem. Írt már az Olympicnek és a Scandalnek,
és díjat is nyert a Blarneystone Bannernél.
Díjat...
Igen.
Üljön le!
Megvesszük.
- Valóban? - Meghúzva. Túl hosszú.
De hát kihúzta...
- Fontos, hogy megbűnhődjenek a rosszak. - Háború után vagyunk.
Az emberek szórakozásra, nem prédikációra vágynak.
Tanmesékre nincs kereslet. Ezt említse meg a "barátnőjének".
Milyen tiszteletdíjat...? Mennyit...?
Ilyesmiért 25-30 dollárt fizetünk.
Ezért 20 dollárt.
Rendben van. Meghúzhatják.
Mondhatom a barátnőmnek, hogy ha lesz ennél jobb, küldheti?
Megnézzük. Legyen rövid és pikáns.
És ha a főszereplő lány, a végére menjen férjhez. Vagy haljon meg.
- Mindegy. - Tessék?
Milyen néven akarja, hogy megjelenjen?
Nos, név nélkül, ha lehet.
Ahogy kívánja.
Jó napot, uram. Minden jót.
KISASSZONYOK
Bethnek nagyon tetszenél.
Ez panzió, nem jótékonysági intézmény. Időben tessék fizetni!
- Jó napot, Miss March! - Jó napot!
- Ön lángol. - Köszönöm.
Ön lángol!
- Köszönöm. - Ez nekem is szokásom. Látja?
- Kitty és Minny már várják. - Mennem kell a tanítványaimhoz.
- Mindig dolgozik. - Haszonleső életem célja és értelme a pénz.
Pusztán pénzsóvárságból senki nem szerez ilyen tintafoltokat.
Amíg Amy húgom Párizsban nem kerít egy undokul gazdag férjet,
én tartom el a családot. Ég önnel!
A dekadensek tönkretették Párizst, én azt mondom.
Ezek a francia nők egy hajkefét se bírnak el.
Amy! Azt mondtam, a francia nők egy hajkefét se bírnak el.
- Hát igen, jól mondja March néni. - Ne hízelegj nekem, te lány.
Mit ír a bajkeverő családod?
Anyám meg se említi Betht.
Úgy érzem, ott lenne a helyem.
Semmit se tehetnél érte. Az a lány beteg, nem magányos.
Nem szabad hazamenned, amíg Fred Vaughn el nem jegyez téged.
És persze amíg el nem végeztem a festészeti kurzust.
Hogyne. Igen.
Hát persze.
- Álljunk meg! Laurie! - Mi ütött beléd?
- Laurie! Laurie! - Amy!
Amy!
- Hogy megnőtt! - Azt írta, a hotelbe jön!
- Nem találtam. - Nem keresett!
- Nem ismertem fel a szép hölgyet! - Hagyjon már!
- Ne bókoljak? - A nagyapja hol van?
Németországban. Egyedül utazom.
- Flörtöl, játszik, iszik. - Ne mondja el az anyjának.
- Egy lányt kerget Európán át? - Nem.
Nagyon sajnálom, hogy Jo kikosarazta.
Ne sajnálja, Amy. Én se sajnálom.
Amy!
- Amy March, idejössz, de rögvest! - March néni.
- Gyere! Gyere már! - Kegyed bámulatosan szép!
Szedd le rólam! Indulás, sietünk!
Jöjjön el a szilveszteri bálba! Ott lesz mindenki, Fred is.
8-ra jöjjön értem a Chavain Hotelbe! És Laurie!
- Öltözzön ki! Cilinder és selyem! - A legjobb selymemben megyek.
Ő Laurie!
Tudom.
A kékből és a rózsaszínből is. Elküldök érte.
Meg, az nagyon jól állna neked! Tudom is, kivel varrasd meg.
A legszebb feleség leszel Concorde-ban!
Johnnak kabát, Daisynek és Deminek új ruha kell.
És a feleségének is.
Nem lehet, mert...
- Nem lehet. - Úgy fog örülni neked, nem érdekli majd az ára.
Tényleg nem olyan nagy luxus.
- 20 yard elég lesz? - Igen.
Rendben.
50 dollár. Bolond vagyok én?
Mama!
Édeseim...
Menjetek játszani!
Beth!
- Nos, arra van nyugat. - Nyugatra hát!
Maradjon véled áldás, jó szerencse!
Nem üzensz semmit gazdámnak, madame?
Várj! Csak annyit mondj még: mit gondolsz te rólam?
Másnak hiszed magad, mint aki vagy.
Ha így van, rólad ugyanezt hiszem.
Helyes: nem az vagyok, aki vagyok.
Tessék?
- Csak angolul értek. Mit kíván? Mit mond? - Jön táncol!
Tudom, kivel akarok táncolni.
7 ÉVVEL KORÁBBAN
Te kivel fogsz, Jo?
- Sose táncolok. - Miért nem megyünk mind? Ez nem igazság.
- A rendes cipőd vedd fel. - Jó ez.
Nem elég előkelő az orrom.
- Nekem tetszik. - Most Jo jön.
Ne, így is elég nevetségesnek érzem magam.
- Csinos lehetnél. - Nem akarok az lenni.
- A bál nem, de a zene érdekelne. - Megjegyzem, és eldúdolom neked.
- Jó, hogy így füstöl? - Szárad a haja.
- Égett toll szaga van. - Kiveszem, és meglátjátok, pompás lokni lesz.
- Mi lett a hajával? - Bocsáss meg!
- Mit műveltél?! - Sajnálom! Kár volt velem csináltatnod.
Marmee! Így nem mehetek el!
- Dehogynem. Gyönyörű vagy! - A hajam!
Ne bámulj, ne tedd hátra a kezed, nincs "Kolumbusz", se "kapitális".
Ne nyújts kezet, ne fütyöréssz...
Meg March, hogy te milyen szép vagy! Gyere!
Meg...
Köszönöm.
Korán van. Nem!
- Nem tudtam, hogy van itt valaki. - Semmi baj, maradjon.
- Nem zavarom? - Nem. Alig valakit ismerek. Furcsa érzés itt lennem.
- Nekem is. - Miss March, nemde?
Igen, Mr. Laurence, de nem "Miss", csak Jo.
És nem Mr. Laurence, csak Laurie.
- Nem táncol? - Nem tudom, mit hogyan csinálnak itt.
- Jórészt Európában éltem. - Európában? Ez kapitális!
Nem szabad így beszélnem.
- Ki mondja? - Meg, a nővérem. Jöjjön!
Ő az.
- A lila ruhás lány. - Nagyon csinos.
Azt mondja, legyek jó, hogy apa büszke legyen rám, mikor hazajön.
- Hol van? - Önkéntes a seregben. Én is vele akartam menni harcolni.
Szörnyen bosszant, hogy lánynak születtem.
- Táncol velem, Jo? - Nem lehet, mert...
Mert?
- Nem adja tovább? - Soha.
Megégett a ruhám. Látja? És Meg azt mondta, ne legyek szem előtt.
Nevessen, ha akar. Vicces, tudom.
Én tudok egy megoldást.
- Mi baj? - A lábam. Megrándult a bokám.
- Hogy jutok haza? - Vagy kocsit fogadsz, vagy itt maradsz.
- A bérkocsi túl drága. - Én elviszem önöket.
- Nem fogadhatjuk el. - Ragaszkodom hozzá. Kérem!
Korán van. Biztos nem menne még el.
- Mindenhonnan korán elmegyek. Tényleg. - Van más választásod?
- Szűk volt a cipő. - Egek ura! Mit csináltatok?
- Nem tud járni. - Itt vagytok? Jó volt?
Aludnotok kellene!
- Segítsetek, aztán mars az ágyba! - Helyet! Harctéri sérült jön!
- Megrándult a bokám. - A sírba fog vinni a divatimádatod, Meg.
Gyere... Hannah! Hozz jeget!
- Jöjjön csak! - Szabad?
Bocsásson meg a káoszért. Szeretek éjszaka sütni.
- Ügyet se vessen rá, Mr. Laurence. - Laurie.
- Szólíthatom Teddynek? - Igen.
- Vegyen részt a színjátszásban! Kevesen vannak. - Amy vagyok.
Bár a férfiszerepekért meg kell küzdenie Jóval.
- Tessék, fánk. - Köszönöm.
És jég. Hogy van a bokája? Jeget?
- Nem kérek, madam. - Hívjon Marmeenek, mint mindenki.
Persze a rózsaszínű cipő volt rajtad, mi?
- Kell még jég? - Mert az olyan szép!
Akár egy úrhölgy, kocsival jöttem haza, és szolgálók ápolnak.
Az írónak a padlásszobában:
Mivel annyira élvezte a ma esti darabot, önnek adom ezt.
Segíti majd a jellemek elemzésében és ábrázolásában.
Örömmel elolvasnám az írásait, ha megbízik bennem.
Őszinte és tőlem telhetően értelmes véleményt ígérek.
Híve: Friedrich
- Pezsgőt, Fred? - Köszönöm.
Megbocsát egy percre?
- Laurie... - Amy.
Egy órát vártam önre.
Lebuktam.
Amy, kérem...
- Érdekli, mi a véleményem? - Mi?
- Megvetem magát. - Miért?
Mert bár jóságos és hasznos lehetne,
- maga inkább lusta és romlott. - Érdekes.
Az önző szeret hallani magáról.
- Önző volnék? - Nagyon is az!
Van pénze, tehetsége, szépsége...
- Szépnek tart? - Jó hallani, hiú ördög?
Ennyi jó dolog birtokában is csak lézengeni képes.
A kedvéért jó leszek, Szent Amy!
- Nem szégyell egy ilyen kezet? - Nem.
- Látszik, hogy sose dolgozott, és a gyűrű nevetséges! - Jótól kaptam.
Sajnálom magát, higgye el. De bár jobban viselné!
Ne sajnáljon. Maga is fog még így érezni.
Engem tiszteljenek, ha már nem szeretnek.
Maga min dolgozik mostanság, ó, nagy művésznő?
Fred Vaughn vagyonának elköltését tervezgeti.
Fred Vaughn, hölgyek-urak!
Fred... Borzasztóan sajnálom.
Ezek csak novellák.
De dolgozom egy regényen is.
És a regénye,
- az is ilyen lesz? - Igen. Eddig legalábbis ilyen.
Hasonló cselekménnyel?
- Párbajokkal, öldökléssel... - Erre van kereslet.
- Miért nem a saját nevén ír? - Anyám nem örülne.
Neki ez túl véres. Segíteni akarok a pénzzel, nem aggasztani őt.
Nekem ezek nem tetszenek.
Őszintén megmondom.
Mármint úgy értem, ezek nem jók.
De...
Ezeket közlik az újságok, és sokan mondják, hogy tehetséges vagyok.
Szerintem is tehetséges. Azért merek ilyen nyers lenni.
A dicsérettől még éhen halhatok.
- Haragszik? - Csodálja? Azt mondta, rosszak az írásaim.
- Azt hittem, őszinte véleményt vár. - Igen, azt várok.
Senki nem mondott még ilyet önnek?
- Kaptam visszautasításokat. - És van olyan,
akivel komolyan beszélhet az írásairól?
Ki ön, hogy megítélje, mi rossz és mi jó?
- Senki, és nem is... - Akkor miért teszi?
- A reakciója azt mutatja... - A reakcióm azt mutatja,
hogy ön egy nagyképű alak! Shakespeare is a köznépnek írt!
Ő azért volt lángész, mert poézist vitt a népszerű műveibe.
- Nem vagyok egy Shakespeare. - Az jó. Belőle elég egy.
Ha ekkora szakértő, miért nem ír?
- Nem vagyok író. Bennem nincs meg az ön tehetsége. - Nincs bizony.
Ön bíráló marad, sose lesz alkotó!
És el fogják felejteni, hogy valaha is élt!
- Bizonyára. - De én...
Jo Marchot nem felejtik el!
- Ezt el tudom hinni. - Idehallgasson...
Nem vagyunk barátok. Ön nem a barátom.
És nem érdekel a véleménye, mert nem kedvelem önt.
Ne szóljon hozzám többet. Köszönöm.
Josephine, ez magának jött.
Köszönöm.
AZONNAL GYERE HAZA! BETH ÁLLAPOTA ROSSZABBODOTT - ANYA
Beth!
Boldog karácsonyt, világ!
Boldog karácsonyt!
- Órák óta fent vagyunk! - Min dolgozol?
Este belefeledkeztem a jó kis mérgezős bosszúdrámánkba.
- Mérget ne! Ünnep van. - Nincs karácsony ajándékok nélkül.
- Szörnyű szegénynek lenni. - Miért van egyeseknek mindenük,
- másoknak meg semmijük? - Van apánk és anyánk.
Nincs apánk, amíg a háború tart.
Pénz kéne, hogy soha többet ne kelljen dolgoznom!
Vagy legyél igazi színésznő! Azok se mind ledérek.
- Nem lehetek színésznő! - Nekem a leghőbb vágyam az,
hogy Párizsban éljek, és én legyek a legjobb festő a világon.
- Jo meg híres író akar lenni. - De ezt felvágós így kimondani.
- Szégyelljem a vágyam? - Csak maradjunk együtt anyáékkal
- a házunkban, azt kívánom. - Szent Beth.
- És a zene, Beth? - Magunknak játszom csak, nem idegeneknek.
- Ne korlátozd magad! - Anya nem akarta, hogy mi ajándékozzunk,
míg a férfiak a fronton szenvednek. Mi ezzel a kis áldozattal segítünk.
Te csak ne légy anya helyett anya!
- Jo, ez olyan fiús! - Azért csinálom.
- Megvetem a durva lányokat. - Én meg a kényeskedőket!
Az orrom! Az orrom! Nem elég csúnya már így is?!
Nem számít nektek a véleményem, de baj lesz, ha anyátok így talál.
- De számít! - Jobban, mint a vén March nénié.
- Jo! - Hol van anya? Éhen halok.
Az ég tudja.
Jött valaki, könyörögött neki, és anyátok elment vele.
Jótékonykodjon alkalmasabb időben.
- Joannával éhesek vagyunk. - A babák nem esznek.
Átírtam a végét, meg kell tanulnunk. Amy, a jelmezeket!
Isteni koronát csináltam.
És a régi cipőm kékre festve hercegnőhöz illő!
- Jó lett a szomorú zene. - Meg, az új monológod!
- Hogy tudsz ilyen jól írni? Egy Shakespeare vagy! - Az túlzás.
Miss Michelangelo, gyakorold az ájulást! Merev vagy, mint a bot.
Senkit se láttam még elájulni, és kék-zöld foltokat se akarok.
Ha kényelmesen eleshetek, elesem. Ha nem, majd egy székre roskadok.
Akkor is, ha Hugo pisztollyal fenyeget.
- Hannah? - Nem játszom.
Nem is kértem!
De akartad, és nem játszom.
- Most le kell térdelnetek oda. - Nem akarok térdelni.
Ez a nagyjelenetünk, de így senki se lát minket.
- Ez az én jelenetem. - És legyen inkább Meg a rendező.
Boldog karácsonyt, lányok!
- Marmee! - Boldog karácsonyt!
De jó, hogy ilyen vidámak vagytok!
- Nyúzott vagy, Jo. Megint hajnalig írtál? - Hát persze.
Amy, csókot! Köszönöm, Hannah. Boldog karácsonyt! Hogy vagytok?
Én éhesen.
- Egy lovat is felfalnék. - Ne mondj ilyet, Jo!
Mi az?
Mi baj?
A közelben lakik a szegény Mrs. Hummel, akinek az 5 gyereke
egy ágyban összebújva alszik, és nincs mit enniük.
Lányok, nekik adjátok karácsonyra a reggeliteket?
Most az jön, hogy apánk ezt akarná?
Igen.
Köszönöm.
És köszönöm, Mr. Laurence, a meghívást.
Nincs mit.
Esetleg jó modort is taníthatna az unokámnak, nemcsak matematikát.
Mein Gott! Angyalok látogatnak meg minket.
Jó napot! Újra itt vagyok. Hoztunk ételt, takarót,
kabátokat és gyógyszert is.
- Ők a lányaim. - Köszönj!
- Nincs túl jól a kicsi. - Lányok, rakjátok ki az ételeket!
Kérsz egyet?
- Minek annyi lábujj? - Nekem egy lefagyott.
Lefagyott másnak is?
- Tündérek jártak itt? - A Mikulás.
- Nem, March néni. - Mr. Laurence küldte.
A Laurence fiú nagyapja?
- Miért? - Látta, hogy átvittétek a reggelit, és örömöt akart szerezni.
- Mégse gonosz vénember? - Milyen nagylelkű!
Biztos, hogy az unokája, Laurie adta az ötletet.
- Barátkozzunk vele. - Én félek a fiúktól meg attól a nagy háztól is.
Az öreg állítólag kitagadta a fiát, mert megszökött egy olasz nővel.
Az elárvult unokáját meg most egy tanítóval összezárva tartja odaát.
Kedves ember, akinek a lánya kicsi korában meghalt. És most a fia is.
- Meghalt a lánya? - Laurie biztos romantikus lélek. Félig olasz.
- Mit tudod te? Alig beszéltetek. - Nekem lakoma helyett
más meglepetésem van.
- Levél! - Apánktól! Jaj, bár ott lehetnék mellette!
- Az egyetlen férfit nem engedjük el. - Rémes lehet sátorban aludni.
- Jo, nehogy sírj! - Miért ne sírjak?
Vajon hazajön?
Ott marad, és teszi a dolgát.
És nem hívjuk haza, amíg szükség van rá.
"Szeretetemet és csókomat küldöm.
Napról napra gondolok rájuk, éjről éjre imádkozom értük,
és éjjel-nappal szeretetük a legfőbb vigaszom.
Hosszú lesz egy évig várni, hogy viszontláthassam őket.
De mondd nekik, hogy addig is dolgozhatunk,
hogy e nehéz napok ne vesszenek kárba.
Tudom, hogy szerető gyermekeid lesznek,
kötelességüket híven teljesítik,
bátran leküzdik az ellenséget,
és győzni tudnak önmaguk felett is...
A boszorkány átka. Írta: Jo March.
Legyen édes, gyors delej!
- ...így visszatérve... - Szellem, dalomra felelj!
az eddiginél is több örömmel és büszkeséggel tekinthetek majd
az én kisasszonyaimra."
Bravó!
Bocsásson meg... Bocsásson meg! Megérkezett, hölgyem.
Köszönöm.
Elment? Miért?
Nem tudom. Elutazott.
- Nem mondta, mikor jön vissza? - Nem a barátnőm, professzor.
Te meg mit ülsz itt? Eredj, porolj le valamit!
- No és a lányok... Sose volt ilyen jó tanítójuk. - Hát igen.
Nehéz újra munkába állni ilyen szép napok után.
- Lehetne mindig karácsony. - Vagy szilveszter.
Hálátlan csitrik vagyunk.
- Ne mondj ilyet! - Szeretem az erős szavakat.
Úgy megyek az iskolába, hogy nincs citromom.
A lányok sós citromért adnak mindent, és tartozásom van.
- Ez elég rá? - Mire jó ez?
Köszönöm, Meg!
- Apróságok miatt szégyenkezni rossz. - A rajzok meg ez elég is.
- Rajzok? - Hagyjuk.
Jó, hogy nem kell odajárnom a sok lány közé.
- Sietnünk kell. - Beth, vásárlás után tanulj számtant és nyelvtant!
Ellenőrizni fogom!
Josephine!
- Josephine! - Itt vagyok.
Miért nem olvasod nekem a Belshamet?
Bocsánat. Azonnal folytatom.
Vigyázz! Mikor szükséged lesz rám, bánod majd az ilyen viselkedést.
Köszönöm ezt a munkát és a számtalan szívességét,
- de egyedül akarok boldogulni. - Ugyan már!
Senki sem egyedül boldogul.
Nem teljesen. Legkevésbé a nők. Jól kell férjhez menned.
- March néni se ment férjhez. - Én gazdag vagyok.
És én vigyáztam a pénzemre.
Nem úgy, mint apád.
- Szóval csak az maradhat férjezetlen, aki gazdag? - Igen.
- De nők csak pár módon kereshetnek pénzt. - Ez nem igaz.
Vezethetsz bordélyházat. Vagy színpadra állhatsz.
Ami végül is ugyanaz.
Egyébként jól mondod.
Alig pár út van a nők előtt. Épp azért hallgass rám.
- Hogy férjhez mehessek. - Nem, hogy jobban élhess,
mint szegény anyád!
- Marmee szereti az életét. - Mit tudod te, mit szeret!
Apád a volt rabszolgák gyerekeiért többet tett, mint a sajátjaiért.
- Igen, és helyesen tette. - Lehet valami helyes, mégis botorság.
- Nem gondolom. - De nem gondolkodásért fizetlek.
Tudom, hogy most nem tartod sokra a házasságot.
Nem is hibáztatlak érte.
De tervezek még egy európai utazást,
és szükségem lesz egy útitársra, szóval...
Szeretnéd, hogy téged vigyelek el?
- Mindennél jobban szeretném. - Helyes, akkor olvass!
És ne légy sunyi!
Nem szeretem a sunyiságot.
- Lincolnt. - Nem, apám érte harcol.
Az én apám szerint békén kellene hagynunk a délieket.
- Az bűn lenne. - Pénzt hoztak a rabszolgák nektek, Marchoknak is.
- Nem csak a Dél bűnös. - Hanem mi mind.
- A Marchok túlbuzgók. - Jól van, rajzold le Mr. Davist!
- Őt nem kellene. - Akkor nem tartozol, és kapsz 5 citromot.
Miss March.
Üljön le!
Üljön le, Laurie!
Latint tanulni kitüntetés. Muszáj ezt megtanulnia!
Kell nekem ez az állás. Nézzük a Cicerót!
- Itt van egy lány. - Nincs.
De, Mr. Brooke, itt egy lány.
Nem, nincs.
- Itt egy lány. - Az egy lány.
- Hahó! Megsérült? - Amy vagyok.
- Én meg Laurie. - Tudom. Ön hozta haza a nővérem a bálból.
Az én bokám nem ment volna ki. A kicsi lábam a legszebb a családban.
De soha többet nem mehetek haza, mert nagy bajba kerültem.
Nézze! Mr. Davis megvert.
Szóljon a szolgáknak! Vegyék meg nekem ez a képet!
- Amy, itt vagy? - Meg! Nézd a kezemet!
Mennyi kincs!
- Nagyon fáj! - Ön a legboldogabb lehet a világon!
- Nem élhetünk betűkön. - De.
- Mit tettél? - Semmit.
- Rajzoltam, és Mr. Davis megvert. - Te jó Kolumbusz!
- Ez a nagyapám. Fél tőle talán? - Nem félek senkitől.
- Zord, de nagyapám jobb vágású volt. - Ne hasonlítgass nagyapákat.
Úgy véli, ő jobb vágású?
Nem, ön igazán jóvágású.
Ismertem az édesanyja apját. Örökölte a tüzességét.
Köszönöm, uram.
- Rémes! Otthagyjuk azt az iskolát. - Az a tanár mindig is bolond volt.
- Majd Jo tanít. - Most Betht tanítom.
- Jó tanító vagy. - Jobb is, ha a nők otthon tanulnak.
- De csak mert a lányiskolák rosszak. - Való igaz.
Hagyják ott, haljon éhen Mr. Davis!
- Rosszat tettél, következménye lesz. - Én csak rajzoltam!
- Köszönöm, hogy ellátta Amyt. - Ez természetes.
A lányaim hajlanak a csínytevésre.
- Én is. - Ha hozzánk menekül, majd mi is ellátjuk önt.
- Jöjjenek át bármikor. Beth is. - Beth imádná a zongorát!
- Ő a csendes lány? - Igen, ő.
- Játsszon bátran a zongoránkon! - Jo, elviheti bármelyik könyvet.
- Átjöhetek képeket nézni? - Igen.
Van egy szép üvegház is.
Menjünk, lányok!
- Vegye meg ezt a képet! - Ezt elviszem.
Ha nem baj. Ígérem, visszahozom.
- De nem tudom, mikor. - Köszönöm a kezemet!
- Köszönjük! - Viszlát!
Miss Meg! Itt maradt a kesztyűje!
Folytassák a munkát! Folytassák!
Rendet! Rendet!
Rendet! Miss Jo March legújabb darabja,
amit a közeljövőben mutat be a Barnville Színház,
felülmúl mindent, amit amerikai színpadon eddig láthattunk.
Főszerepben a legjobb színésznő a Mississippitől innen:
- Miss Meg March. - Kitűnő! Bravó, bravó, bravó!
Heti jelentés: Meg jó, Jo rossz.
Beth nagyon jó. És Amy olyan közepes.
Igazán derék, uraim.
Elnök úr, uraim, javasolni kívánom egy új tag felvételét.
Az illető mélységesen hálás lenne,
és óriási felpezsdülést hozna klubunk életébe.
Ajánlom
Mr. Theodore Laurence-t!
- Szó se lehet róla. - Miért? Vegyük már be!
- Ő tényleg fiú. - Nem akarunk fiúkat. Ez egy hölgyklub.
- De vegyük be. - Miért?
Még ha félünk is, jöjjön. Hisz ő Laurie!
Minden más lenne!
- Szavazunk! Fel a kezet! - Ne szavazd meg!
Laurie-ról van szó.
- Jó, igen. - Akkor ne is halogassuk...
Hölgyek, hölgyek, kérem! Ez az én fortélyom volt! Az én bűnöm!
Jo sok hízelgés árán ment csak bele.
Csak annyit kívánok mondani, hogy hálám apró jele gyanánt...
- Halljuk! - A szomszédos nemzetek közti barátság elősegítéséért
ezennel felajánlom eme kulcsokat,
az erdei tónál általam készített postahivatal kulcsait.
Ez 4 kulcs. Tessék. Az öné, kedvesem.
Meg, tessék. És önnek is egy.
- Köszönöm. - És ez az enyém. Köszönvén szívességüket,
elfoglalom helyem a klubban.
- Jó napot! - Jo!
Daisy és Demi! Mekkorát nőttetek!
- Bár itt lennél tanítani őket! - Most itt vagyok.
Úgy örülök!
Bár nem mondja, szerintem a magány ártott meg Bethnek.
- Hol van? - Odafent. Jo, édesem...
Kezdett jobban lenni, de a láz meggyengítette a szívét.
Itt van pénz, keress egy jó orvost neki.
- Ez kell neked New Yorkban. - Itt maradok. És elmegyünk a tengerhez.
Mikor jön meg Amy?
- Nem akartuk nyugtalanítani. - Nem tudja?
Beth kérte, hogy ne szóljunk neki, ne rontsuk el az utazását.
Amy mindig ügyesen megússza a nehézségeket.
Jo, ne szidd a húgodat.
Semmit se találok.
- Hol lehet a kesztyűm? - Mikor volt rajtad utoljára?
Jo! Jo, merre vagy?
- Nincs meg a fél pár kesztyűm. Elkésünk, Jo! - Hova mentek?
- Te nem jöhetsz. - Laurie-val mentek valahova, tudom!
Igen. Hagyj minket békén!
- Jegyek? - Megvannak. Siess!
- Színházba mentek Laurie-val! Vigyetek el! - Téged nem hívtak.
Nem jöhetsz. Hagyd ezt a nyafogást!
De én nem mehetek soha sehova! Beth zongorázhat, de én unatkozom!
- Tanulj akkordokat. - Színházba akarok menni...
De biztosan nem akarsz alkalmatlankodni!
- Elég az az unalmas Mr. Brooke. - Én kedvelem.
- Kifizetem a jegyem. - Nem jössz!
Jónak van igaza. Majd eljössz legközelebb.
- Gyere, Meg! Ne ajnározd. - Szépen kérem! Könyörgök!
Ezt megkeserülöd, Jo March!
Igenis! Ezt megbosszulom!
Te meg ne bámulj!
APÁNAK
Na! Jo!
Viszlát! Imádom a színházat!
Te sokkal jobb színésznő vagy nála. Bár ájulni csodásan tud.
- Nem értem, hogy tud elsápadni. - Mr. Brooke rémesen szolgalelkű.
- Szerintem csak jómodorú. - Várj, leírok egy ötletet.
- Milyen színű szem a legszebb? - A lila.
Mr. Brooke kék szemű
- és érett lelkű, ami fontosabb a pénznél. - Elvettétek a regényemet?
Nem. Miért?
Nálad van, Amy.
- Nem, nincs. - Hazudsz.
Nem hazudok. Nem tudom, hol van...
- Azonnal mondd meg! - Elégettem!
Elégettem a regényed. Megmondtam, hogy bosszút állok!
Elég már! Jo! Jo!
Sajnálom.
Amy...
Mert neked egyedül az írásaid fontosak.
Ha széttépem egy ruhádat, az nem fájt volna annyira,
és azt akartam, hogy fájjon.
De most már nagyon bánom, bocsánatot kérek.
Ne nyugodjon le a nap haragod fölött.
Bocsáss meg neki!
Segítsetek egymáson! Holnap kezdjetek tiszta lappal.
Nem érdemel megbocsátást.
Gyűlölni fogom őt! Örökké gyűlölni fogom!
Jó reggelt! Ragyogó napunk van. Hozzák a korcsolyákat!
Legutóbb azt ígérted, most én is mehetek! Jo!
Most már mindig ilyen lesz?
- Nagy veszteség volt ez neki. - Sehogy se tehetem jóvá?
Menj utána! Ne szólj semmit, amíg Laurie fel nem vidította,
aztán mondj valami kedveset. Akkor biztos megbékél veled.
Jo! Várj! Én is jövök!
Legutóbb azt mondtad, jöhetek!
Jo, Laurie, várjatok, jövök!
Várjatok!
Maradjon a szélén, középen veszélyes.
- Rendben. - Jo!
Jövök én is!
Jöjjön, Jo!
Jo! Várjatok!
- Jól van? - Igen.
- Segítség! - Amy! Ez Amy!
Segíts, Jo!
Hozzon egy ágat!
Amy!
- Megfulladok! - Segítsen húzni! Kapaszkodjon az ágba!
Bocsáss meg! Szegény kishúgom!
Elaludt.
Az én bűnöm lett volna, ha meghal.
Nem lesz semmi baja.
A doktor úr azt mondta, még csak meg se fog fázni.
Miért vagyok ilyen?
Folyton fogadkozom, leírom a keserűségem,
és sírok a bűneim miatt,
de semmi sem használ.
Mikor elfog a düh,
vadállattá válok, élvezettel bántanék akárkit.
Magamra emlékeztetsz.
Te soha nem vagy dühös.
Dühös vagyok én majd' mindennap.
Tényleg?
Nem vagyok türelmes természetű,
de 40 év kitartó munkájával
megtanultam kordában tartani az indulataimat.
Akkor én is azt fogom tenni.
Remélem, neked jobban sikerül, mint nekem.
Van olyan fennkölt lélek, ami zabolázhatatlan,
és büszkeségében nem hajol meg.
Jo...
Beth! Édesem!
- Nem kellett volna hazajönnöd. - Bár el se mentem volna! Mit kérsz?
Tessék! Igyál vizet!
Jó látni az arcodat.
- A tengerhez utazunk, hogy erőre kapj. - A tengerhez?
Mire Amy hazajön, táncolni fogsz.
- Ugye, nem szakítja meg az utazást? - Nem.
Akkor jó.
Van hír róla? Mit ír?
Hogy ott van Laurie is. Örülök, hogy együtt vannak.
Laurie nem válaszol a leveleimre.
Hiányzik?
Minden hiányzik.
Tudom.
- Siessetek! Egy hétre elmegy! - Megyünk!
- Menjen utána, és vigyázzon rá! Nehogy szerelmes legyen! - Rendben.
Ott leszek Annie első bálján! Köszönöm, hogy elengedsz.
Csak légy ott is önmagad!
És vedd fel ezt! Még az enyém volt.
Butaság ilyet az esküvőig tartogatni.
Kell valami, ami csak a tiéd. A szép dolgokat ki kell élvezni.
Igen, a szép dolgokat élvezni kell.
Bár én mehetnék a bálba!
Jó ötletnek tartja, hogy csak így elmenjen?
Látnia kell az életet, hogy véleménye lehessen róla.
- Ne felejts el minket! - Egy hétre megyek el!
De szép!
Nem a tied.
- Nekem jobban állna. - Kell neki egy rendes cipő.
Köszönet a kocsiért, Mr. Laurence.
- Nem tudom, hogyan háláljam meg. - Ugyan már!
- Üdvözöltem a lovakat. - Habár mégis volna valami.
A lányom zongorája régóta a használat hiányától szenved.
Megtenné valamelyikük, hogy néha átjön, és gyakorol rajta?
Csak hogy ne hangolódjon el. De ha nincs kedvük, az se baj.
Uram... Van kedvünk. Nagyon is van.
- Kegyed a zenész. - Rajongok a zenéért.
És átjövök, ha biztosan nem zavarok senkit a játékommal.
Senkit a világon.
Hiányzol majd!
- Hordhatom a szalagjaidat? - Nem.
- Viszlát! - Jó mulatást!
Sietek haza!
Férjhez ne menj! Ne légy szerelmes!
- Azonnal gyere haza! - Most rögtön!
Köszönöm.
Nagyon várom az estét!
- Mit veszel fel estére, Meg? - Ez lesz rajtam.
- Ez? Hozass otthonról másikat! - Nincs másik.
- Egy ruhád van? Milyen vicces! - Nem az.
Semmit sem kell hozatnod, Daisy. Ma Daisynek foglak szólítani.
Van egy tündéri rózsaszín ruhám. Felveszed a kedvemért, ugye, Daisy?
- Ha szabad. - Hát persze.
Mindenki rajong érted. Tartsd meg a ruhát!
- Nem fogadhatom el. - De, kérlek!
- Jó mulatást, Daisy! - Laurie... Nem mondta, hogy eljön.
- Meglepetésnek szántam. - Kellemes meglepetés.
- Miért szólítják Daisynek? - Becenévként kaptam.
- A Megnél jobb név nem kell. - Ez egy szerep, hogy most...
egy kis ideig Daisy vagyok.
Mit szólna ehhez Jo?
De nem menne hozzá senkihez közülük, ugye?
- De, lehet. - Fájni fog holnap a feje.
- Tetszem ebben a ruhában? - Nem.
- Miért? - Nem szeretem, ami fodros-bodros.
Rémesen goromba tud lenni!
- Bocsásson meg, és táncoljunk! - Önnek az is visszatetsző lenne.
Nem tetszik ez a ruha,
de önt csodálatosnak tartom.
- Igazán? - Igazán.
Butaság, de ne mondja el Jónak. Hadd mulassam ki magam ma este.
Utána életem végéig elvakultan jó leszek.
Bocsáss meg, John.
Ez a selyem az első nagy kiadásom.
Ötven dollár, bár rengeteg pénz,
úgy hiszem, nem túl sok egy ruháért,
hisz azokhoz oly sok minden kell manapság.
De ez még nem a ruha ára.
Ez csak az anyag.
- Vagy úgy. - Tudom, hogy mérges vagy, John.
Nem akarok költekezni, de fáj, hogy Sally mindent megvehet,
és szán engem, mert én nem.
Próbálom kevéssel beérni, de nagyon nehéz.
Belefáradtam a szegénységbe.
Tartottam ettől.
- Én igyekszem, Meg. - Jaj, John!
Te drága, kedves, szorgalmas fiú!
Hálátlan és gonosz voltam veled.
- Hogy mondhattam ilyet? - Úgy, hogy ezt gondolod.
Nem! Dehogy! Kitaláljuk, hogyan kaphatod meg te is a kabátot,
és milyen elegánsak leszünk akkor mindketten!
Nincs rá pénz, kedvesem.
- John... - Le kell feküdnöm.
John...
És őszintén, szívből sajnálom,
hogy le kell mondanod oly sok szép dologról,
mert olyan férjed van, akitől nem kapod meg őket.
- Jó napot! - Nem vagyok kíváncsi önre.
Amy, ne fújjon rám! Bocsánatot kérek.
- Már ivott? - Miért ilyen szigorú? 4 óra van.
Valakinek szólnia kell.
Mikor lát hozzá a főművéhez, Raphaella?
- Sose. - Sose? Hogyhogy?
Felsültem. Jo New Yorkban igazi író lett, belőlem nem lesz semmi.
Súlyos kijelentés húszévesen.
Róma elvette a hiúságom, Párizs meg a hitem, hogy zseni lehetek.
- Feladom hiú művészi ambícióimat. - Miért? Ön tehetséges és erős.
A tehetség nem zsenialitás, és az erő se teszi azzá.
Vagy kiváló leszek, vagy semmi.
Nem leszek harmadrangú mázoló, és nem küszködöm tovább.
Amúgy kik lehetnek nőként a zsenik klubjának tagjai?
A Brontë nővérek.
- Ennyi? - Azt hiszem, igen.
És ki mondja meg, hogy ki a zseni?
- A férfiak. - Nem akarnak konkurenciát.
Ez igazán rafinált érv a vigasztalásomra.
- Azért vigasztalja? - Szerintem női és férfi mércével mérve is
- közepesen tehetséges vagyok. - Közepesen?
Kérhetem, hogy az utolsó portrét rólam fesse?
- Rendben. - Most, hogy feladja hiú művészi ambícióit,
mihez kezd?
Egyéb adottságaimat csatasorba állítva a társaság éke leszek.
Itt lép a képbe Fred Vaughn, nemde?
- Ne gúnyolódjon! - Csak kimondtam a nevét.
- Remélem, még nem jegyesek. - Nem.
De azok lesznek, ha ő illendően féltérdre ereszkedik?
Bizonyára. Fred gazdag. Még önnél is gazdagabb.
A társasági királynőt a pénz teszi,
de furcsa, hogy ezt vallja az édesanyja lánya.
Tudtam, hogy gazdag férjem lesz. Miért szégyelljem?
Ne szégyellje, amennyiben szereti őt.
Mi döntjük el, hogy kit szeretünk.
- Az nem csak úgy történik velünk. - A költők ezt vitatnák.
Én nem vagyok költő. Csak egy nő vagyok.
És nőként nem áll módomban sok pénzt keresni.
Annyit, amennyiből megélek, vagy épp fenntarthatom a családom.
És ha lenne saját pénzem,
az a férjemé lenne, amint elvesz engem.
A gyerekeink se az enyémek lennének, hanem az ő tulajdonai.
Hát ne mondja, hogy a házasság nem üzleti ügy, mivelhogy az.
Ha önnek nem is, nekem egészen biztosan.
Ez Fred. Kigombolna, kérem?
Köszönöm.
- Rendben van a külsőm? - Gyönyörű.
Ön gyönyörű.
Fred! Úgy hiányzott!
Fred Vaughn és a húga, Kate. Mr. Brooke-ot ismerik.
Ők Meg, Amy, Beth és Jo.
- Nagyon örvendek. - Milyen elegáns!
Amy March vagyok.
- Jegyezze meg! Meg fogom keresni Londonban. - Megjegyzem.
Majdnem eltalált egy hajót!
- Tudok valamit, amit ön nem. - Ki vele!
Nem vesztett el Meg egy kesztyűt?
Mr. Brooke-nál van! Biztos?
- Láttam. - Hol?
- A zsebében. - Végig nála volt?
- De romantikus! - Rémes!
- Nem örül? - Annak, hogy valaki elviszi Meget? Köszönöm, nem.
- Jobban örül majd, mikor önt viszik. - Azt próbálják meg!
Szerintem is meg kéne próbálni.
"Nem tudtuk volna úgy szeretni azt a földet,
ha nem ott telik a gyermekkorunk,
ha nem ugyanazok a virágok nyílnak rajta tavaszról tavaszra,
amelyeket egykor apró ujjainkkal szedtünk.
Mely újdonság ér fel az édes egyhangúsággal,
amiben mindent ismerünk, és azért szeretünk, mert ismerjük."
- Hát nem csodás? - Szeretem, mikor felolvasol,
de a legjobb azt hallgatni, amit te írtál.
- Nincsenek új írásaim. - Miért nincsenek?
Nem írtam semmit.
Van itt papír és ceruza. Írj nekem valamit itt helyben!
Nem tudok.
Azt hiszem, többé nem tudok írni.
- Miért? - Mert...
Úgyse érdekelnek senkit a történeteim.
Nekem írj valamit!
Te író vagy. Akkor is az voltál, mikor még senki se ismert.
Meg kell tenned, amit a beteg kér.
Tégy úgy, ahogy Marmee tanított. Dolgozz egy másik emberért!
Ha Vermontba igyekszik,
a New Hampshire-i Keene-ben keresse Mrs. Sewallt, nála megszállhat.
Tessék! Menjen haza a lányokhoz, boldogulok ezzel.
Nem, itt a helyem. Egész életemben szégyenkeztem a hazám miatt.
- Ne vegye zokon, de amiatt ma is szégyenkezhet. - Szégyenkezem is.
- Jó napot, uram! - Jó napot!
Fiai vannak a seregben?
Igen, asszonyom. Négy volt. De kettő elesett,
egy pedig hadifogoly.
A negyedikhez megyek, aki kórházban fekszik Washingtonban.
Nagy áldozatot hozott a hazáért, uram.
Harcolnék én is, ha tudnék, de nem tudok, hát a fiaimat adtam.
Adok önnek egy takarót, uram,
hogy ne fázzon.
- Köszönöm. Isten áldja! - Isten áldja!
Mrs. March!
Távirat Washingtonból.
- Jo megjött March nénitől? - Nem láttam még itthon.
- Adjak még egy pár cipőt? - Köszönöm. Csak elérjem a vonatot.
- Hannah, megtalálta apa hálóingét? - Igen.
- Mit segítsek? - Köszönöm, hogy itt van.
- Ez természetes. - Ha tudok még segíteni valamiben, kérem, mondja!
A lányokra mindennap ránézek, ígérem.
- Köszönök mindent. - Mindig csodáltam az urát. Jobbulást neki!
Itt van még ágynemű.
- A gyógyszer? - Be van pakolva.
- Bocsánat. - Szeretném elkísérni édesanyját.
Mr. Laurence feladatokat bízott rám, és örömmel segítenék Mrs. Marchnak.
- Köszönöm! - Nincs mit.
Jól van, amíg odavagyok, Hannah a családfő.
Figyeljetek oda Hummelékre. Nehéz tele lesz mindenkinek.
Ez elég a vonatra?
25 dollár? March néni nem szokott ilyen bőkezű lenni.
- Nem tőle kértem. Nem bírtam. - Akkor honnan van?
Eladtam valamit, ami az enyém.
- Jo! - A hajad!
Az egyetlen éked!
Nem a háború veszett el, ne siránkozzatok.
Büszke vagyok, hogy a lányom vagy!
Nagyon akartam tenni valamit apáért. És hiúság ellen is jó.
- Nagyon csúnya. - Sose tégy ilyet.
- Ezt nem kívántam neki. - Teddy!
Kimondhatatlanul szeretlek titeket.
Legyetek jók egymáshoz, és imádkozzatok apáért.
Jövök vissza, amint tudok. Szeretlek titeket.
Jo...
- Mi a baj? Apa miatt sírsz? - Nem.
A hajam miatt!
Én is megsiratnám.
Tudom.
Mikor megy haza a nagyapjához?
Hamarosan.
- Egy hónapja ezt mondja. - Ez a rövid válaszom.
A nagyapja várja, hát miért nem megy?
- Eredendően esendő vagyok. - Inkább eredendően lusta.
Csak bosszantanám őt, hát inkább önt bosszantom. Ön jobban viseli.
Talán még élvezi is.
Elég.
- Mit csinál? - Nézem önt.
Úgy értem, mit akar csinálni?
- Az életben? - Igen.
Írok egy operát.
- Én leszek a főhős. - Időpocsékolás.
Mit kellene csinálnom?
Dolgozzon a nagyapjának, kezdjen valamit magával.
Ez nem ér.
Tessék!
Nagyon jó.
Ezt mikor csinálta?
Még a tengernél.
- Amikor megismertem Fredet. - Tényleg.
Vele mi van?
Londonba utazott üzleti ügyben. Néhány hét múlva jön vissza.
Ne menjen hozzá.
Tessék?
Ne menjen hozzá.
- Miért? - "Miért"? Tudja ön azt.
- Nem. Nem. - De.
- Miért nem? Mi a baj? - Ez gonoszság.
- Hagyja abba! - Miért?
Egész életemben mindenben a második voltam Jo mögött.
Nem leszek az a nő, akivel beéri, mert őt nem kaphatja meg.
Nem leszek az.
Nem leszek. Azután, hogy egész életemben önt szerettem.
Megmintázom a lábam Laurie-nak, hogy ne felejtse el, milyen szép.
Mr. Brooke azt írja, apa nagyon gyenge, de gyógyul.
Azt is írja, hogy anya a legeslegjobb ápolónő.
- Bár anya írna, nem Mr. Brooke! - Minden levélnek örülök.
Szerintem ez a lila Mr. Laurence színe.
- Egyetértesz? - Igen. Mutatós darab.
Valahogy meg kell hálálnom, hogy zongorázhatok nála.
Megyek a városba vásárolni. Jo, hozol be tűzifát?
Nem voltatok Hummeléknél se.
- Nekünk se elég, ami van. És egy novellán dolgozom. - De anya...
Nem tudunk mindent megcsinálni, amit mondott.
Mindig én megyek. Nem csináljátok, amit kell.
- Dolgozunk. - Majd sort kerítünk arra is.
Hetek teltek el.
- Majd átmegyünk. - Beleragadt a lábam!
Ne nevess! Nem tudom kihúzni a lábam! Le fogják vágni!
Jó, átmegyek én.
Ezt Mr. Laurence-nek hoztam.
Jön!
- Nézd, mit kap... - Levél az idősebb úrtól.
Bontsd ki!
Nézd meg!
Jo, olvasd fel, én nem tudom.
"Miss Beth March! Sok papucsom volt már életemben,
de egy se, ami úgy illett volna rám, mint kegyedé.
Emlékeztetni fog arra, akitől kaptam.
Nem kívánok adós maradni, fogadja ajándékomat.
Hálás barátja és alázatos szolgája, James Laurence."
- Beth! - De édes! "Alázatos szolgája"!
- Hát nem gyönyörű? - Milyen fényes!
- Hátul végig aranyozva van! - Körös-körül!
- De szép az írása! - Van itt egy kis fiók.
Uram, szeretném megköszönni a...
Ön olyan nagyon... emlékeztet engem a kislányomra.
A zongora kegyedé. Már réges-rég oda kellett volna adnom.
Köszönöm.
Gyermekem,
kegyed tűzforró.
Hummelék nagyon betegek.
- Pihen. - Hogy van? Tehetek valamit érte?
Mi baja?
- Vörhenye van. - Az mi?
Voltam Hummeléknél. A baba meghalt.
- Önök átestek rajta? - Meg és én igen, Amy nem.
- El kell mennie. - Nem akarok elmenni!
- March néni talán befogadja. - Nem szeretem őt!
Védeni akarunk.
- Küldjünk anyáért? - Ne nyugtalanítsuk.
Bár több pénzünk lenne!
Figyeljetek! Ápolni fogjuk, és felépül.
Biztosan.
"Az erdei posta kapitális kis intézmény volt.
Bevált, hisz megannyi küldeményt továbbított.
Verseket és uborkát, kottát és mézeskalácsot,
meghívót, korholót, de még kiskutyát is."
- Ez rólunk szól. - Igen.
- Tetszik. - Semmiség.
Nem olyan, mint a többi írásod.
- Untat? - Eddig ez a legjobb.
Igazán?
- Írj még! - Igenis.
- Írj még sokat! - Fogok.
Ha már nem leszek, akkor is.
- Ne mondj ilyet. - El kell mondanom.
Nem kell.
Jó sok ideje töprengek ezen,
és már nem félek.
Ne.
Ez olyan, mint az apály. Lassú, de megállíthatatlan.
Én megállítom.
Egyszer már megállítottam.
Felépülsz. Apa is felépül.
Nemsokára újra együtt leszünk.
- Csak Isten akarata számít. - Istennek talán, de nem nekem.
Legyen meg Jo akarata!
Amy! Gyere ide!
- Igen? - Ülj le!
Ha jó leszel, egy nap a tied lesz ez a gyűrű.
- Tényleg? - Ha illedelmes ifjú hölgy maradsz, mindenképpen.
Te vagy családod minden reménye.
Beth beteg, Jo reménytelen eset,
és úgy hallom, Meg fejét elcsavarta egy nincstelen tanító, úgyhogy...
Neked kell majd támogatnod mindnyájukat
és a szüleidet is hajlott korukban.
Jó férjet kell találnod.
Hogy megmentsd a családod.
Jól van, csak ennyit akartam mondani.
Menj, és pingálj csak tovább!
Jó napot, March néni!
Most volt itt az a Laurence fiú.
- Igen? - Hogy benne is mekkorát kellett csalódnunk!
- Biztos az olasz vére miatt. - Mit mondott, mikor jön el újra?
Elutazott. Londonba.
Miért?
Mi megbeszélnivalód van vele?
Most közöltem Freddel, hogy nem megyek hozzá.
Meg...
Nemsokára megyek és segítek.
- Nagyon aggódom Bethért. - Maradj. Szabadságot kértem.
- Vigyázok a gyerekekre. - Jaj, John!
Még valami. Mielőbb küldd el a szövetet a varrónőhöz.
- Nem tudom... - Szót se többet. Legyen szép új ruhád!
- Kihúzom a telet a régi kabátban. - De...
- Semmi baj. - Nem varrathatom meg. Eladtam az anyagot Sallie-nek.
Tényleg?
- Nem akarom, hogy bánatos légy. - Hogy is lehetnék?
John Brooke a férjem.
És én vagyok a felesége.
Hannah! Semmi baj, semmi baj.
Mit tegyünk?
Küldjünk el édesanyádért.
Marmee! Rosszabbul van. Nem tudtam, mit tegyünk.
- Hogy van? - Lányok... Drága Beth!
Hannah, erőlevest! Jo, hozz jeget! Lehűtünk téged.
- Ki van most apával? - John mellette maradt.
Át kell húznunk az ágyat. Egy kicsit felkelsz, édesem.
Szegénykém... Csak egy perc.
Kérlek, harcolj!
Nem szabad feladnod. Küzdj!
Könyörgök, küzdj az utolsó percig, és lármázz,
ne add meg magad csendben, Beth.
Marmee?
Jo...
Boldog karácsonyt!
Pont középen legyen. Az oldalakkal kell kezdeni.
Oda jön majd a pattogatottkukorica- füzér, amit csinálok.
Ha így túlzsúfolod, nem tudnak szépen lógni.
Még egy ajándék a March családnak.
Úristen! Apa!
Kisasszonykáim...
Hogy megnőttetek! Beth...
Boldog karácsonyt, drágám. Boldog karácsonyt mindnyájatoknak.
- Boldog karácsonyt, apa. - Boldog karácsonyt!
Istennek hála, hogy hazajöttél.
- Istennek hála érted. - Végre szemtől szemben lehetek mérges rád.
El se tudom hinni, hogy ma férjhez megyek.
- Mi baj? - Semmi.
Megszökhetünk most rögtön.
Majd keresek pénzt. Írással. Akármivel.
Főzök. Takarítok. Gyári munkás leszek. Eltartom kettőnket.
Te meg színésznő leszel, a rivaldafényben a helyed!
- Szökjünk meg együtt! - Férjhez akarok menni.
- De miért? - Szeretem őt.
Őt 2 év alatt megunod. De a közös életünk mindig izgalmas lesz!
Más álmaim vannak, mint neked, de épp oly fontosak.
Otthont akarok, és családot.
Hajlandó vagyok dolgozni, küszködni.
De együtt akarom csinálni Johnnal.
Csak szörnyű, hogy elhagysz engem.
- Ne menj el! - Jo...
Nem hagylak el.
És hát
egy nap te is sorra kerülsz.
Inkább leszek szabad és független vénlány.
Tényleg.
Rémes, hogy elmúlt a gyerekkorunk.
Így vagy úgy, de véget kellett érnie.
És milyen szép vége van!
Nincs nagyobb ígéret, mint önmagunkat adni a másikért cserébe.
Ajándék ez, amit úgy adunk, hogy nem tudjuk se árát, se jutalmát.
Mostantól férj és feleség vagytok.
Csókold meg a menyasszonyt!
Nem kell felhajtás. Nem kell elkísérned a kocsihoz.
- Örömmel teszem. - Remélem, most elégedett vagy.
Ugyanúgy elrontottad az életed, mint anyád, mikor apádhoz ment.
Túl kedves vagy, drága nővérem.
- Köszönjük ezt a szép esküvőt. - Nagyon szívesen.
- Köszönjük, March néni. - Nem szeretem, ha csókolgatnak.
- Sajnálom. - Azt sajnáld, hogy a kunyhóbeli szerelmet választottad.
Szerelem nélkül egy nagy házban se lehet jobb.
Értem én, hogy mire célozgatsz, asszonyka.
- Nem vagyok agyalágyult. - Azt tudjuk jól.
És azt se mondanám, hogy teljességgel téved.
Talán nem mindig van igazam, de sose tévedek.
És itt van a család egyetlen épeszű tagja.
Nem bírom ezt tovább elviselni. Képzelheted.
- Marmee! Marmee! - Mi baj?
- March néni Európába utazik! - És magával visz!
Csodálatos! Mégse volt hiába a sok unalmas felolvasás.
Nem, engem visz magával.
- Társalkodónőként. - Európába? Téged?
Igen, hogy tanulhassak festészetet meg franciát.
Te nem is szereted a francia nyelvet.
Ez csodás, Amy.
Apa! Európába megyek!
Meg férjhez ment, Amy elutazott,
ön pedig végzett, és most hosszú vakációra megy.
Nem tudok Beth lenni, dühös és nyughatatlan vagyok.
Nem kell itt maradnia, Jo.
Miért? Megszökünk, és felcsapunk kalóznak?
- Ne. Ne. - Ne ellenkezzen. Ki kell mondanunk.
Mióta ismerem, szeretem. Nem tehetek róla.
Próbáltam mutatni, nem engedte, ami nem baj,
de most kimondom, és felelnie kell, mert nem bírom ezt tovább!
- Ne. - Lemondtam a biliárdról, mindenről.
Szívesen tettem. Nem bántam meg. És vártam, nem panaszkodtam, mert...
Azt hittem, szeret, Jo!
Tudom, nem vagyok elég jó, nem vagyok nagy ember...
Dehogynem az. Túlságosan is jó nekem.
És hálás vagyok önnek, és büszke vagyok önre.
De nem tudom úgy szeretni, ahogy akarná.
Nem tudom, miért.
- Nem tud? - Nem.
Nem tudom. Nincs hatalmam az érzelmeim fölött,
és nem akarok szerelmet hazudni.
Nagyon sajnálom, Teddy.
Borzasztóan sajnálom. Képtelen vagyok rá.
Senki mást nem tudok szeretni.
- Katasztrófa lenne a házasságunk. - Nem.
- Szenvednénk. - Szentéletű lennék!
Nem! Próbáltam, és nem ment!
Akkor miért várja a családja és a nagyapám is?
Miért beszél így? Mondjon igent! Legyünk boldogok együtt, Jo!
Őszintén nem tudok, ezért nem mondok igent.
Be fogja látni, hogy igazam van, és hálás lesz nekem.
Inkább felkötöm magam, mint hogy belássam. Inkább a halál.
Ne mondjon ilyet! Teddy!
Figyeljen ide! Talál majd egy gyönyörű és művelt lányt,
aki szereti és csodálja önt,
és szép úrnő lesz a szép házában.
- Én nem lennék az. - De igen.
Nézze! Csúnya, igénytelen vagyok.
- Szeretem. - Szégyellne engem.
- Szeretem. - Veszekednénk. Most is veszekszünk.
Utálnám a társaságot, ön utálná, hogy írok, boldogtalanok lennénk.
Megbánnánk az egészet, és szörnyű lenne minden.
Még valami?
- Nincs más. - Jól van.
Csak annyi...
Nem hiszem, hogy valaha férjhez megyek.
Túlságosan szeretem a szabadságom ahhoz, hogy fel akarjam adni.
Szerintem téved. Férjhez fog menni.
Talál majd valakit, akiért él-hal,
mert az illik önhöz.
Én meg majd nézem.
Nem akarlak zavarni az írásban.
Már nem írok.
Nem segített Bethen.
Túlságosan egyedül vagy itt.
Nem mész vissza New Yorkba? Mi van Friedrich barátoddal?
- Nem úgy hívják? - Nem.
Az indulataim azt a barátságot is tönkretették.
- Nem látom őt soha többet. - Igazi barátot ennyi nem riaszt el.
Bár igazad lenne!
Ha regénybeli lány lennék, olyan könnyű volna ez.
Boldogan lemondanék a világról.
- Laurie hazajön. - Tényleg?
Levél jött Amytől. Hazajön.
Vigasztalhatatlan Beth miatt.
March néni nagyon beteg, ezért Laurie elkíséri őket.
Kedves tőle.
- Mi baj? - Nem tudom. Nekem mindig elég társaság volt a családom.
Nem értem.
Talán... Lehet, hogy
elhamarkodottan utasítottam vissza őt.
Laurie-t.
Szereted?
Ha újra megkérne, azt hiszem, igent mondanék.
Szerinted megkér újra?
De szereted?
Az a fontos, hogy ő szeret.
- Szeretetre vágyom. - Az nem ugyanaz, mint szeretni.
Tudom.
Csak azt gondolom,
azt gondolom, hogy a nőknek,
a nőknek eszük is van, és lelkük is van, nemcsak szívük.
Vannak ambícióik, és tehetségesek is lehetnek, nemcsak szépek.
Elegem van abból, hogy azt mondják, a nőnek csak a szerelem való.
Elegem van belőle!
De annyira magányos vagyok!
Nem hagyhattam egyedül utazni a beteg March nénivel.
Még ha meg is vet engem.
Nem vetem meg, Laurie.
Beth volt a legjobb közülünk.
Nem megyek hozzá Fredhez.
- Hallottam. - És önnek semmit nem kell mondania vagy tennie.
Nem szeretem őt úgy, ahogy kellene.
Egy szót se vesztegessünk rá...
Drága Teddy! El se mondhatom, mennyire hiányzik.
Azt hittem, feleségnek lenni a legrosszabb sors.
Éretlen és buta voltam.
Mostanra megváltoztam.
Az a legrosszabb sors, ha ön nincs az életemben.
Hiba volt elutasítanom önt és New Yorkba menekülnöm.
Jo!
Jo! Jo!
Jo!
Ébredjen! Ébredjen!
- Teddy! Hát visszajött! - Hát örül nekem?
- Igen. - Féltem, hogy nem fog.
Üljön le!
Hogy van Amy? Egész úton kényeskedett? Hogy bírta ki?
- Igen, de nem zavart. - Hol van? Nem jött egyenesen haza?
Édesanyjával Megnél van. Megálltunk ott. Foglyul ejtették a feleségemet.
Kit?
Ezt... elrontottam. Meglepetésnek szántuk.
Eljegyeztük egymást, és várni akartunk, de...
Szóval férj és feleség vagyunk.
- Ön és Amy? - Igen.
- Szerelmesek? - Igen.
Egyetlen dolgot hadd mondjak erről.
Mindig önt szerettem. Az Amy iránti szerelmem valami más.
És azt hiszem, igaza volt. Mi széttéptük volna egymást.
- Igen. - Ennek így kellett lennie.
- Jaj, Teddy! - Ön az egyetlen, aki így szólít. Teddynek.
Amy hogy szólítja?
- "Nemes uram"-nak. - Jellemző rá.
De úgy nézem, megérdemli.
Azért még lehetünk barátok?
Hát persze, fiacskám. Örökké.
- Laurie mondta el? - Igen.
Nagyon örülök, Amy. Ennek így kellett lennie.
Hála az égnek! Köszönöm. Akartam írni neked, akartam írni,
megmagyarázni, de olyan gyorsan történt!
Úgy féltem, hogy haragudni fogsz!
- Nem. Dehogy. - Nem haragszol?
Túl rövid az élet a testvérharaghoz.
- Nagyon hiányzik. - Tudom.
Köszönöm.
Mr. Laurence...
Jo!
Jaj, Jo...
Nem tudom rászánni magam, hogy...
Nélküle a ház nem az, ami volt, és...
Nem tudok bemenni így, hogy nem lesz ott.
Tudom, nem pótolhatom a húgomat,
de leszek barátja, akire támaszkodhat, ha elfogad engem.
Jól van.
BETHNEK
Kedves Mr. Dashwood!
Mellékelten küldöm készülő regényem első fejezeteit.
Ifjú olvasóknak esetleg elmegy, bár nyilván túl unalmas.
Mindazonáltal elküldöm önnek, hátha mégis ér valamit, habár kétlem.
Jo March.
- Azt hittem, utált. - Attól még rád hagyhatta a házat.
- És te meg John? - Én nem tudok fenntartani egy ekkora házat.
Eladhatnám, de csinálni akarok valamit,
- amitől March néni forog a sírjában. - Támogatom.
Semmi szörnyűt, épp csak egyet forduljon.
Mire készülsz?
Iskolát akarok nyitni. Jó iskolát, hisz már főiskolák nyílnak nőknek.
- Legyen ez iskola. Daisynek. - És mi lesz Demivel?
Fiúk és lányok is jöhetnek majd.
Na és az írás?
- Mi van vele? - Min dolgozol?
Elkezdtem valamit, de nem lesz túl jó.
- Mindenkinek tetszik, amiket írsz. - Dehogy.
- Nekem igen. - A mi kis életünkről fog szólni.
- Na és? - Kit érdekelnének a mi családi örömeink és bánataink?
Azok nem fontos dolgok.
Talán csak azért nem fontosak, mert nem írnak róluk.
Az írás nem teremti a fontosságot, csupán tükrözi.
Nem értek egyet. Ha megírod ezeket a dolgokat, fontosabbak lesznek.
Mióta vagy te ilyen bölcs?
Mióta élek. De te csak a hibáimat nézted.
Amik persze sose léteztek.
Kedves Miss March! Elolvastam a kapott fejezeteket,
és egyetértek: nem túl ígéretesek.
De kérem, küldjön novellákat a botrányosabb fajtából, ha vannak.
Mármint ha ír olyanokat a "barátnője".
Elnézést a tréfáért. Nem tudtam megállni.
Jo, gyere le!
Megyek!
Farkaséhes vagyok.
- Várj még azzal. - Éhen halok.
De drágám, vendéged érkezett.
- Nem ismerek senkit. - Bocsánat, hogy csak úgy betörtem ide...
Ön az!
- Jó napot. - Jó napot. Josephine March vagyok.
- Jo. - Josephine, ön az? Isten hozta!
Ők Kitty és Minny.
És látom, már megismerkedett a professzorunkkal.
Nagy tudású férfiú. Édesanyja azt írta, ön író. Én is vezetek naplót.
Rengeteg érdekes ember lakik nálunk. Értelmiségiek, európaiak...
Remélem, nem haragszik. Mrs. Kirke adta meg a címét.
- Ki ez? Ön kicsoda? - Bocsánat a zavarásért.
A közelben jártam, és gondoltam...
- De már megyek is. - Ne! Kérem, maradjon. Van itt hely önnek is.
- Szóval ki ez? - Nem akarok terhükre lenni.
Nincs terhünkre.
- Maradjon, kérem. - Laurie vagyok. Ön ki?
- Friedrich Bhaer. - New Yorkban egy panzióban laktunk.
Oh, Jo, nagyon csinos férfi.
- New Yorkban tervez maradni? - Nem.
Professzori állást kaptam Kaliforniában.
És mivel semmi nem köt ide,
nyugatra költözöm.
Az egy új föld, kevésbé akadnak fenn a bevándorlókon.
- Talán nekem is ott a helyem. - Te nem vagy bevándorló.
Neked itthon a helyed.
De megyek!
Milyen gyönyörű hangszer!
- Melyikük zongorázik? - Beth húgom játszott rajta.
- Mind tudunk egy kicsit játszani... - De nem úgy, mint ő.
Nagyon rossz elveszíteni egy testvért. Bocsánat.
- Ön tud zongorázni? - Igen, tudok.
Nagyon örülnénk, ha játszana valamit.
Beth se akarná, hogy némán álljon a hangszere.
- Kegyeletsértő lenne. - Szó sincs róla.
- Örülök, hogy megismertem. - Minden jót.
Nagyon örültem, Mr. Bhaer.
Minden jót, Laurie.
- Köszönök mindent. - És mi, hogy itt volt.
Ha Kaliforniában jár,
szívesen találkoznék önnel.
Nem tudom, eljutok-e oda. De köszönöm.
Ég önnel.
Mi az?
- Miért néztek így? - Kiváló ember. Remélem, látjuk még.
Remek barátra lelnék benne.
- Jaj, apa, nem miattad jött! - Nem?
Szereted őt, Jo!
- Mi? Dehogy! - De igen!
Feleannyi eszem sincs, mint neked, de látom, hogy szereted. Szereti?
- Bizony. Szereti. - Sose láttalak ilyen boldognak! Mi más a szerelem?
Utánamész. A lovakat! Siessünk, mert vonatra száll.
- Én is megyek. - Nem, nem megyek.
Dehogynem. Amynek igaza van.
Sose terveztem segíteni férfit fogni Jónak, de ez tetszik.
- Kaliforniába megy. - Mese volt! Könyörgött, hogy marasztald!
- De hát esik! - Mit számít az? Gyere, rendbe kell szedjelek.
Laurie, ne álldogálj már itt, eredj a lovakért! Köszönöm!
Maga akkor se érdeklődik anyám felől, ha tudja, hogy jártam nála.
Felteszem, még él.
- Én érdeklődöm a magáé felől. - Nem is értem, miért.
- Maga szándékosan félreért. - Így igaz.
- Mi ez? Mit akarnak? - Fogalmam sincs.
- Ez megjelenik? - Folytatódik a Kisasszonyok?
Itt a többi része?
Mi?
Legalább a hajadat...
- Álljunk meg! - Állj! Állj!
Gyerünk, Jo, indulj! Kifelé!
- Menj! Siess! - Csókold meg szerelmesen!
Őszintén szólva nem értem, miért nem a szomszédhoz ment.
Mert a szomszéd a húgát veszi el.
Igaz, igaz. Hát persze.
- Akkor kihez megy hozzá? - Senkihez. Egyikükhöz se.
Nem.
Nem! Nem! Nem! Ez így nincs rendjén.
- Végig azt mondja, hogy hajadon marad. - Kit érdekel?
- Nem önfejűség kell, hanem házasság. - Az nem jó lezárás.
Az a jó lezárás, ami eladható.
Higgye el: ha az elragadó regénye végén a női főhős vénlány marad,
senki se fogja megvenni a könyvet. Nincs értelme kiadni.
Igaz, a házasság mindig is üzleti ügy volt, még az irodalomban is.
- Romantika. - Haszonlesés.
- De legyen az a vége, rendben? - Rendben.
- Menj! Siess! - Csókold meg szerelmesen!
Jo!
Ne menjen el! Azt akarom, hogy maradjon!
- Tényleg? - Igen!
Ha ön azt akarja, maradok.
- Azt akarom! - Semmit se adhatok önnek, Jo.
Nem baj.
- Üres a kezem. - Nem üres az.
Imádom. Romantikus.
Megindító. Csupa érzelem.
- Köszönöm. - A fejezet címe lehetne...
"Az esernyő alatt".
- Jól hangzik. - Helyes.
Térjünk rá a szerződésre. Felajánlok önnek 5%-ot.
A bevétel 5%-át kapom?
A nyereség 5%-át, a költségeim megtérülése után.
És az előleg?
Én vállalom a kockázatot a kiadással.
- De én írtam a könyvet. - Ha jól fogy, mindketten keresünk rajta.
- Ha nem, túlélem. - Ha megbukik, semmit se kapok.
De, most rögtön adok 500 dollárt a szerzői jogért.
- Szerzői jog? - Az az újrakiadás joga, meg effélék.
Folytatások, szereplők felhasználása.
- Az is ér valamit? - Csak ha sikeres a könyv.
Értem. Akkor úgy hiszem, azt érdemes megtartanom.
Azt mondta, a családjának most kell pénz.
Igen, azért kérnék előleget.
Nem! Az túl nagy kockázat. Csak a szerzői jogért fizetek.
Önnél marad az 500 dollár, nálam marad a jog.
És 10%-ot kérek.
5,5%. Ez igen nagylelkű ajánlat.
- 9%. - 6%, és ez a vége.
Kapni akarok valamit azért, hogy pénzért kiházasítom a hősnőmet.
6,6%.
- Rendben. - A szerzői jogról ráér később dönteni.
Nem, döntöttem. A könyvem legyen csak az enyém.
KISASSZONYOK
LOUISA MAY ALCOTT REGÉNYE ALAPJÁN
Feliratok magyar szövege: Tóth Tamás